Marius
Marslew´s memoirer, håndskrevet i flere eksemplarer,
hver på 5 ark foliopapir - da han var 82 år gammel
Han
fremsagde dem den 11/2 1958 ved Kallas 70 års dag i Sundparken
Mine
livserindringer - og lidt spøg
Den gamle ville jeg skulle
landmand være,
men jeg betakkede mig for den
ære.
Alligevel blev jeg sendt til en
gård,
hvor man landmands-visdom får.
Der lærte jeg kun at strø møg,
og at det er et beskidt
arbejde, føj,
Maden var den rene hundeæde,
mixet sammen af nyfødte kalve
spæde.
Kaffen det rene cikorie;
uha, en slemme historie.
Jeg prøvede selv at bonde være,
men heller ikke dertil duede
min lille pære.
Så tænkte jeg: Nej, hov:
Nu lægger vi om på en anden
bov.
For det kunne jo hænde,
jeg hellere med bøssen ville
rende.
Det ville nok være mere sjov,
end gå bag harve og plov.
Om aftenen var man mægtig træt,
af maden blev man aldrig mæt.
Så blev jeg forst-elev;
det var nu også et slæv.
Hugge træer, save og kløve
løs på gamle Danmarks bøge.
I fire år var jeg med på den
spas,
men aldrig fik jeg en
skovfoged-plads.
Et år jeg lærte hos staten:
men det var dog som ”saten”,
Nej, så bandte jeg: "Nu
rejser jeg af landet,
langt bort over vandet.
Så kan I have det så godt,
I må ikke tro, jeg er en Per
Tot".
Jeg satte mig ned og tænkte,
et sted må der være, hvor jeg
kan mig bænke.
Jeg blev altså først
fasaneri-elev, herligt.
Nu kunne jeg med bøssen rende
frit,
jage i skov og på sø,
til alt vildt jeg skød,
harer, høns og fasaner –
samt til alle skævbenede
flaner.
Jeg elsked dem alle i flæng,
dog uden med dem at gå
i seng.
Jah, der sidder mange gamle
piger,
og tænker på de herlige
tider.
Ak ja. Det var den gang
man kunne gøre dem møre med
en sang.
Omsider blev jeg af danske
piger mæt,
og af gamle Danmark træt.
Endelig engang var jeg resolut;
og det har jeg aldrig fortrudt.
Sejled op til Norges land,
desværre kun i det bare vand.
Deri godt kunne være lidt
cognac.
dertil ville jeg sagt mange
tak.
Nå! Da jeg langt om længe nåede
derop,
blev der til maskinen slået
”Stop”.
En herre ønsked at gå i land,
sa’ den gamle skippermand.
Så blev sejlene rebet,
og jeg op af lasten hevet.
med alt mit kluns
ud i en gammel kasserolle uden
spuns.
Jeg troede for resten
at jeg var havnet i vilde
vesten.
Jeg havde ventet
at man mig havde hentet!
Men ikke så meget som et flag
jeg så den hele dag.
Da jeg af kasserollen blev
losset ud,
fik jeg over hele kroppen gåsehud.
Ud i det bare pladder og vand
måtte jeg vade iland.
Nu syntes jeg det kunne være
nok,
men kommen på vejen op
fik jeg et extra chok.
Nemlig: På vejen en jente lå.
Forbløffet stod jeg og på
hende så.
Hun var tabt bag af en vogn,
og hest og vogn forsvandt i
skov’n.
Jenten var meget sød, hvid og
rød;
straks blev jeg om hjertet blød.
Men da jeg ville samle hende
op,
skreg hun: Nej, holdt, stop.
En dansker, uha nej,
ham vil da aldrig jeg
med en ildtang røre.
Men nu skal I bare høre:
Vi talte roligt om tingene;
jeg jenten som husholder
tingede.
Og det gik jo meget godt;
i skolehuset boede vi flot.
Havde det dejligt sammen,
altid i fryd og gammen.
Men så en dag hun kom
og spurgte mig om
jeg kunne skaffe hende et andet
navn?
som forhåbentlig ville være
til hendes gavn.
Jeg sa’: Jamen du Kalla
vi kan dig jo Marslew kalla!
Det syntes hun var et yndigt
navn,
som samtidig eliminerede et
savn.
Nå, vi blev enige om at
konsultere præsten,
og han ordnede så resten.
Nogen tid gik i sus og dus.
Men pludselig vågnede jeg op
af min rus.
En dag hun sa’: ”Hør nu
her, dit skarn !!
Jeg skal jo ha’ et barn !!
”
Nå ja, det er da ikke så
slemt,
det ordner jordemoren meget
nemt.
Men det var altså nummer jen;
jeg så med skepsis til
fremtid’n.
Og det var nok med god grund,
for Mutter var altid rund.
Og som tiden gik,
vi utallige unger fik.
Da hun havde skaffet mig en
halv snes på halsen,
tænkte jeg stærkt på at gå
på valsen.
Men så var hun der: Du kan
slet ikke gå bort – din lille abort,
har du ikke mig, kommer du bare
til kort.
Og det måtte jeg jo indrømme,
da tankerne begyndte at strømme.
Nå, vi ser lidt tilbage,
det kan vel aldrig skade:
En dag måtte jeg for livet
springe
for hos købmanden at ringe
efter den lokale jordemor,
samt efter svigermor.
Kommen hjem igen var ungen
arriveret;
tænk, jeg blev ikke spor
altereret.
Blev modtaget med et skrig,
jeg sa’: Åh, må jeg være
fri.
Jeg ringede til søster Ellen,
den jåle,
hun kunne mig ikke tåle.
Jeg regnede med en lykønskning,
men regningen gjorde hurtigt
omkring.
Ordene ud af hende fossede:
”Ja, I er skruptossede”.
Derpå lagde hun røret ned;
så kunne jeg gå med den
besked.
Nå, alting skal jo have en
ende:
derfor vil jeg nu bekende:
At Mor og jeg har haft det godt
sammen,
selv om det ikke altid var i
fryd og gammen.
Hun pusler om mig som om et
lille barn,
som hun tager kærligt til sin
barm.
Sørger for, at jeg kommer i
bad;
derfor er jeg selvfølgelig
glad.
Laver mægtig god mad,
hun ved jeg er en lækkersulten
rad,
der kan lide søde sager,
syltetøj og bløde lagkager.
Syltede blommer og pærer,
jeg med glæde fortærer.
Nå, vore unger har jo alle
artet sig vel,
næsten som det kunne være mig
sæl.
En blev prokurist,
og det er ganske vist.
Han gør i møbler af træ,
og det anses for et mægtigt præ.
En blev i telefonhuset
assistent,
og det er jo ikke altid så
nemt.
Når telefonen summer,
stikker han bare ud et forkert
nummer.
En blev maler,
op og ned ad væggene han
hvidtekosten haler.
En blev kok.
Men det siges, han har fået
mad nok.
En blev maskinmester,
men derfor han ikke mere
fester.
En under krigen forsvandt.
Aldrig så meget som en knap
man af ham fandt.
En herser med rekrutter;
ak, ak, arme kanutter.
Alle har de fruer,
som med krabasken truer.
Vore tre piger
fandt hver sin mand og lykke
for med dem deri at neddykke.
Men nu skal du, Mor, have tak
for ungerne dine,
håber vi endnu længe må glæde
hos dem finde.
Og til mange gode slag kort
må vi til dem komme bort.
Og nu vil vi glassene fylde,
for nu skal vi vor gamle, unge
mor hylde.
Vi siger dig tak for alt dit
slid og slæb,
altid hang du i med klør og næb,
for den tålmodighed du viste
vil vi alle dig prise.
For alt hvad du i kærlighed
har slidt,
sammenlagt blev det til ikke så
lidt.
Men når vi spiller kort vil du
hellere snakke;
nu synes jeg du skulle ta’ og
bakke.
Men vi gi’r vor mor et tre
gange hurra,
Hurra, hurra, hurra. Tak, det
var bra !
Marius, rimsmed